Дорогі друзі!
Сьогодні авторський сайт «Світ Олді» розпочинає пролонговану публікацію книги «Втікач» — другої частини роману-трилогії «Блудний син», п’ятого з епопеї «Ойкумена» — у перекладі українською. Переклад зробила Лорина Тесленко (Філоненко), яка раніше переклала романи-трилогії «Ойкумена», «Місту та світу», «Дикуни Ойкумени» та «Втеча на ривок». Малюнок на обкладинці Володимира Бондаря, внутрішні чорно-білі ілюстрації Олександра Семякіна.
Ласкаво просимо до Ойкумени!
![](https://hloldieeng.s3-accelerate.amazonaws.com/2024/07/00%D0%91%D0%BB%D1%83%D0%B4%D0%BD%D0%B8%D0%B9-%D1%81%D0%B8%D0%BD-2-%D0%BE%D0%B1%D0%BA%D0%BB%D0%B0%D0%B4%D0%B8%D0%BD%D0%BA%D0%B0-400x600.jpg)
До вашої уваги пропонується пролог, а також перша та друга глави: «ВИ Й НІХТО ІНШИЙ або ЯКЩО НЕПРИЄМНІСТЬ ВИКЛЮЧЕНА» та «Я ПРИЙМАЛА ВАШІ ПОЛОГИ або ГОТОВІ ВСТУПИТИ В БІЙ». Періодичність подальшої публікації: чотири розділи на тиждень, по два у вівторок та п’ятницю. Завершення підписки планується на початку серпня 2024 р. Після цього книга буде доступна в повному обсязі.
Частина отриманих коштів піде на допомогу українцям, які постраждали від бойових дій у війні, що розв’язана Росією. Адміністрація сайту встановила на книгу кілька цін. У всіх зараз різні фінансові обставини, тому вибирайте ту, яка вам по кишені.
_______________________
Анотація:
Ойкумена на порозі війни. Три могутні цивілізації стягують бойові флотилії до місця майбутньої битви. Аскети-брамайни, вовки Великої Помпілії та Ларгітас, флагман технічного прогресу – всі готові вчепитися один одному в горлянку.
Причина розбрату – маленький хлопчик, диво із чудес. Навіть антиси, велетні космосу, що гуляють пішки між зірками, порушують свій нейтралітет.
Змови, інтриги, політичні скандали, секретні операції, а в підземному бункері батько та син вибудовують тендітну драбинку довіри та кохання. Куди приведуть їх ці сходи? Невже в небо?
Що далі? Всесвіту ніколи не бути колишнім.
________________________
Цитата:
Доріжка, викладена триколірною брекчією, ледь чутно поскрипувала під ногами. Не зменшуючи кроку, Тиран простягнув руку й погладив пухнасту лапу глянцево-зеленої інверси. На дотик хвоя була м’якою, шовковистою.
– Сюди, будь ласка.
Вони перейшли місток: ажурну дугу над штучним струмком. На вигляд іграшковий, не здатний витримати навіть вагу п’ятирічної дитини, місток спокійно пропустив би штурмовий танк, навіть не похитнувшись.
– Прошу вас.
Тиран відступив убік, даючи дорогу начальству.
Альтанка, куди вони ввійшли, нагадувала багаття. Темне полум’я осіннього плюща охоплювало її цілком. Пробиваючись крізь завісу листя, сонце забарвлювало людей у похмурий багрянець.
– Сідайте.
Ротангова лавка прогнулася під вагою генерал-лейтенанта ван Цвольфа.
– Навіщо? – буркотливо запитав шеф Управління. – Навіщо вам знадобилося прилітати сюди особисто? Навіщо ви витягли мене з кабінету в парк? Ми чудово могли зв’язатися звичайним способом…
– Будьте люб’язні, увімкніть конфідент-поле.
Не чекаючи реакції начальства, Тиран активував конфідент-режим на своєму комунікаторі. Секунду повагавшись, ван Цвольф зробив те саме. Генерал-лейтенант був буркотуном, але дурнем він не був. Якщо Ян Бреслау не хоче розмовляти в кабінеті, виганяючи шефа в парк, якщо він вважає, що одного конфідента замало, й наполягає на подвійному покритті – розмова піде серйозна, то краще швидше дійти до суті, аніж витрачати час на марні сперечання.